Vystúpenie podpredsedu vlády SR Dušana Čaploviča na pohrebe Milana Rúfusa 17. januára 2009

Vážená smútiaca rodina,
Vaša Excelencia,
Vážený pán prezident,
Vážený pán minister kultúry, 
Veľadôstojný pán generálny biskup,
Vážené smútiace zhromaždenie, sestry a bratia,

drahý Majstro, chcem sa Vám vo Vašom večnom spánku poďakovať za to, že ste boli vždy za každých  okolností, v dobrom aj v zlom, so slovenským národom. Stáli ste pri ňom vo všetkých historických skúškach – Vy srdcom i dušou  láskyplný človek, vytrvalo, odvážne a statočne. Skláňame sa pred Vami za túto službu Slovákom!

Naše drahé Slovensko smúti nielen nad tým, že stratilo básnika, ale vo vyššom princípe Vás, strážcu mravnosti. Vy ste boli žiarivým svetlom sveta a soľou zeme.

Strážili ste  mravnosť v spoločnosti, aj v politike. Áno, v politike, kde je jej tak málo. Zdanlivo to vyzeralo tak,  že do Vašej tvorivej cely vo Fialkovom údolí  život iba nazrie, ale vedeli ste  o všetkom dôležitom, čo sa na Slovensku a aj so Slovenskom deje. V eseji „Naša cesta k nám“ ste sa vyjadrili k privatizácii, o tom ako Slovensko zasiahla. Pripomínate nám: „Stačí vyhrať bohatstvo v politickej rulete ako v obrovskom hracom automate. To potom tá v politike prítomná osobná túžba po moci je už nielen túžbou po moci, ale zlatou horúčkou. Kombinácia Avignonu a Aljašky - jej výsledkom je schizma ako hrom.“ To ste nám odkázali! 
Vždy ste videli za roh. Životné skúsenosti Vás naučili predvídať. V eseji „S amputovanými nohami“ ste sa zamýšľali nad zlozvykom Slovákov, ktorý je ich rizikom do budúcnosti. Tým je, že sme zatracovali minulosť,  najmä za posledné polstoročie komunizmu a maľovali sme ružovú budúcnosť.Priklincovali ste: „S amputovanými nohami minulosti možno do budúcnosti prísť, iba ak, na invalidnom vozíku.“
Budovali ste  hlbokú mravnosť v národe. A starali ste sa o jeho sebauschopňovanie. O jeho vnútornú duchovnú integráciu. Odkazujete nám nadčasovo: „Niet totiž izolovanej minulosti, čírej prítomnosti a extra budúcnosti. Všetko žité je vždy minulosťou, prítomnosťou i budúcnosťou zároveň. Nemožno ich mechanicky rozporcovať. Každý si svoje dejiny robí sám. Predovšetkým sám. A ja si kladiem nesmelú otázku, či hlavnou príčinou našej neukončenosti nie je naša neukončenosť vnútorná. Prečo je beztrestne možné robiť s nami to, čo by iné národy so sebou robiť nedovolili? Nie je to azda z toho, že náš imunitný systém je nedotvorený, pretože sme nekompaktní? Že nevieme kolektívne reagovať ako pomnožná bytosť? Že sme ešte stále samí dobrí rodáci a národ je nedokončený? Že pohyb v nás je opačný a jednotlivé spoločenstvá rodákov sú stále presvedčené: Slovensko, to sú oni?“ Tak ste nám napísali.
   	Vidíme, čo Vás zjavne zaujímalo, vidíme ako ste sa zaujímali o to, kedy náš slovenský národ dospeje, kedy sa naučí zodpovednosti samého za seba, kedy pochopí, že dovnútra aj navonok môžu byť rôzne spôsoby ako stavať lepší život, ale jediný je národný a štátny záujem.
   	A čo nám pripomínate, tu žijúcim súčasníkom a budúcim slovenským kresťanským generáciam: „Ak, naďalej budeme len samí dobrí rodáci, v podmienkach, v akých žijeme, za čas ani nie dlhý prestaneme byť národom. A veľký podieľ na tom budeme niesť sami. Na scénu dejín nijaký národ nevstupuje zadarmo a ľahko.“ To ste pre nás odkázali.
Keďže ste mali na mysli stále dobro a šťastie svojho národa, starali ste  sa  sám zušľachťovať slovenskú literatúru jedinečným slovom esejistu aj básnika. Boli ste vždy pripravený prehovoriť v dôležitých okamihoch národného spoločenstva Matuškovým: Slovo na čase. Aj o šťastí ste povedali: „Šťastie spočíva v dosahovaní šťastia.“
Boli ste, Majstro slovenského národa, pevec a skvost náš, duša  kresťanská, národná i nadnárodná, ekumenická, boli ste  vždy Slovák a pritom Európan. Skvele ste to vyjadrili v básni „Óda na radosť“. Zaujímali Vás otázky humanizmu a civilizácie. Kam ako civilizácia spejeme, kde kráčame. Neustále ste sa pýtali,  ako sa správame k prírode, zapodievali ste  sa nielen ekológiou ducha, ale aj prírody. 
Lebo, ako ste napísali v eseji: Pár slov do permanentnej diskusie:  „Alebo sa ľudstvo či len táto civilizácia v tejto chvíli už podobá plavcovi, ktorý sa odrazil od starého brehu a jeho kontúry mu pred zrakom blednú – zatiaľ čo druhý breh je ešte v nedohľadne? Aj v tom prípade by som mu držal palce, aby sa neutopil...“

Veľavážená smútiaca rodina, bratia a sestry, priatelia a ctitelia Rúfusovho nadčasového diela, pamätajme na jeho slová v odkaze: „ Aby sme boli bytosti a nielen tvory.“
Lúčim sa s Vami, v mene  predsedu vlády SR, vlády SR i v mene svojom, no nelúčime sa s vašimi básňami, myšlienkami, humanistickým odkazom. Žili ste pre ľudstvo, žili ste pre národ, žili ste pre nás. A my si budeme pamätať, že Milan Rúfus, to znie hrdo.

Milá smútiaca rodina
Súcitím s Vami
Zbohom Majstro ľudskosti a pokory.